Ni kanske inte känner till Sarah Siddons-priset.
Det har sluppit den sensationalism
som drabbat mer diskutabla priser som Pulitzerpriset
och de utmärkelser som presenteras varje år av den där... filmakademin.
Den här distingerade herren är en mycket gammal skådespelare.
Eftersom han är skådespelare kommer han att tala länge.
Det är inte viktigt att höra vad han säger.
Men det är viktigt att veta var ni är och varför ni är här.
Detta är matsalen hos Sarah Siddons-sällskapet.
Det är vår årliga bankett där teatervärldens högsta utmärkelse delas ut:
Sarah Siddons-priset för betydande gärningar.
Dessa helgade väggar, många av dessa ansikten
har sett Modjeska, Ada Rehan och Minnie Fiske.
Mansfields röst fyllde detta rum.
Fönstren har troligen inte öppnats sedan han lämnade oss.
De mindre utmärkelserna har, som ni kan se, redan delats ut.
De ges till exempel till författare och regissörer,
eftersom de endast bygger ett torn
så världen kan applådera det ljus som lyser högst upp.
Och inget starkare ljus har bländat ögat än Eve Harrington.
Eve... men mer om Eve senare.
Allt om Eve, i själva verket.
För dem som inte läser, inte går på teater, inte lyssnar på radio
eller som inte vet mycket om världen,
kanske jag behöver introducera mig.
Jag heter Addison DeWitt.
Min naturliga miljö är teatern. Men jag sliter inte. Jag skriver inte heller.
Jag är kritiker och kommentator.
Jag är oumbärlig för teaterlivet.
Detta är Karen Richards.
Hennes man är dramatiker och hon är därför ingift i teaterfamiljen.
Hennes bakgrund innehåller inget som
skulle få henne närmare scenen än bänkrad E.
Men, under hennes sista år på Radcliffe föreläste Lloyd Richards om teater.
Följande år blev Karen fru Lloyd Richards.
Det finns, i allmänhet, två typer av teaterregissörer.
En har många förmögna vänner som kan riskera en avdragsgill förlust.
Denna typ är intresserad av konst.
Den andra är den för vilken varje pjäs betyder ruin eller rikedom.
Denna typ är ute efter pengar.
Möt Max Fabian.
Han är producent för pjäsen som Eve Harrington vann Sarah Siddons-priset för.
Margo Channing är en stjärna på teatern.
Hon gjorde fyra år gammal sitt första
scenuppträdande i En midsommarnattsdröm.
Hon spelade en fe och gjorde entré, ganska oväntat, helt naken.
Hon har varit en stjärna sedan dess.
Margo är en stor stjärna. En verklig stjärna.
Hon var aldrig och kommer aldrig att vara något annat.
Efter denna omständiga genomgång inte bara av Sarah Siddons-sällskapets historia,
utan också av skådespeleriets historia sedan Thespis först lämnade kören,
nämner vår ordförande till slut anledningen till att vi är här.
Jag är stolt över och privilegierad att ha tillbringat mitt liv inom teatern,
en stackars skådespelare som stoltserar och framlever sin tid på scenen,
och jag har i 40 år hedrats att vara
presentatör för Sarah Siddons-sällskapet.
39 gånger har jag placerat i händerna på förtjänstfulla personer
denna högsta utmärkelse som finns inom teatern.
Ingen skådespelare är väl äldre än jag.
Jag har förtjänat min plats - i skuggan.
Och aldrig tidigare har utmärkelsen gått till någon yngre än kvällens mottagare.
Det är passande att den ges från mina händer till hennes.
Sådana unga händer. En sådan ung dam.
Ung mätt i år, men vars hjärta är lika gammalt som teatern.
Några av oss känner henne.
Vi ser bortom den skönhet och konstnärliga förmåga
som gjort henne till ett känt namn.
Vi känner hennes ödmjukhet, hennes hängivenhet,
hennes lojalitet mot konsten,
hennes kärlek, hennes djupa och bestående kärlek till oss,
för vad vi är och vad vi gör - teatern.
Hon har haft en önskan,
en bön, en dröm:
att tillhöra oss.
Ikväll har drömmen förverkligats,
och hädanefter ska vi drömma detsamma om henne.
Mina damer och herrar, för betydande gärningar inom teater,
Sarah Siddons-priset... till Eve Harrington.
Eve. Eve, guldflickan. Omslagsflickan.
Den vanliga flickan, flickan på månen. Det har gått bra för Eve.
Livet följer henne vart hon går. Hon har porträtterats, bevakats, rapporterats,
vad hon äter och hur hon klär sig
och var hon varit och när och vart hon åker.
Eve.
Ni vet alla allt om Eve.
Vad kan det vara som ni inte vet?
När var det? Hur länge sedan?
Det verkar vara en hel livstid sedan.
Lloyd sa att inom teatern var en livstid en säsong och en säsong en livstid.
Det är juni nu. Då var det tidigt i oktober.
Inte längre sedan än förra oktober.
Det var en regnig kväll. Jag minns att jag bad taxin vänta.
Var är hon?
Lustigt. Jag hade blivit så van vid att se henne där natt efter natt,
att jag letade efter denna okända flicka.
Och undrade var hon var.
Fru Richards?
Där är du.
Det verkade underligt att du, helt plötsligt, inte var här.
- Varför skulle jag inte det? - Varför skulle du det?
Du har varit här och sett Margo Channing komma och gå varenda kväll i flera veckor.
- Det gör inget att jag pratar med dig? - Inte alls.
Jag har sett dig så ofta. Det krävde allt mod jag kunde uppbåda.
Att tala med en dramatikers fru?
Jag är den lägsta formen av kändis.
Du är Margo Channings goda vän. Du och din man är ofta med henne.
Och Sampson. Hur är han?
Bill Sampson? Han är regissör.
- Han är bäst. - Han skulle hålla med dig.
Säg mig. Vad gör du när Margo är inne på teatern?
Sitter bara i dörren och väntar?
NeJ-Jag ser pjäsen.
Du ser pjäsen? Här du sett varje föreställning av denna pjäs?
Ja.
Men tycker du inte, bortsett från allt annat, att det är dyrt?
Ståplats kostar inte mycket. Det har jag råd med.
- Jag ska ta dig till Margo. - Nej.
- Jo. Hon måste få träffa dig. - Nej, jag skulle besvära henne.
Jag blir ännu en mållös beundrare.
Det kan inte finnas någon annan som du.
Om jag vetat... inte nu. Som jag ser ut.
Du ser bra ut. Förresten, vad heter du?
Eve. Eve Harrington.
- God kväll, Gus. - God kväll, fru Richards.
- God natt. - God natt, Gus.
Du kan andas in det, eller hur?
Som en magisk parfym.
Vänta här. Gå ingenstans.
"Om Södern segrat, kunde du skrivit pjäser om nordstaterna."
- Hej. - Hej!
"Du kan inte med rätta säga att vi förlorade kriget."
"Vi blev snarare utsvultna ur kriget."
"Jag fattar inte alla pjäser om kärlekssvultna kvinnor i Södern."
"Kärlek är något vi aldrig saknade i Södern."
Marges intervju med en reporter söderifrån.
När den trycks kommer de att öppna eld mot Gettysburg igen.
- Det var mot Fort Sumter. - Jag spelade aldrig i Fort Sumter.
Honeychild hade rätt. Lloyd, älskling, var en dramatiker som vågar.
Skriv en pjäs om en trevlig normal kvinna som skjuter sin man.
- Du behöver nya gördlar. - Köp några.
- Samma storlek? - Självklart.
Jag tycker dessa skämt är allt mindre roliga.
- Gammal i trä är en fin pjäs. - Det är min lojala kvinna.
Kritikerna tyckte det. Publiken tycker det.
Fullsatt, biljetterna slutsålda fyra månader i förväg.
Lloyds pjäser har inte skadat dig.
- Ta det lugnt nu. - Det är bara jag och min stora mun.
Du får mig så arg ibland. Av alla kvinnor utan något att klaga på...
- Det menar du inte? - Det gör jag.
Du är begåvad, berömd, förmögen.
Folk väntar natt efter natt bara för att få se dig. Även om det regnar.
Autografjägare. De är inte folk. Små bestar som lever i flock som vargar.
- De är dina beundrare. - De är ingens beundrare.
De är ungdomsbrottslingar. De är ingens publik.
De ser inga pjäser eller filmer. De är inte inne länge nog.
Det finns en inne just nu.
- Jag tog henne hit till dig. - Vad då?
Hon är alldeles utanför dörren.
Sparka ut henne.
Du kan inte göra det. Jag lovade.
Marge, du måste träffa henne.
Hon dyrkar dig. Det är som något ur en bok.
Den boken är utsåld. De dagarna är förbi.
Om du bara... du betyder allt för henne.
Du måste ha sett henne. Hon är alltid där.
Den försagda flickan med trenchcoat och en rolig hatt.
Hur kan man undgå henne? Varje kväll, varje matiné.
Kom in, Eve.
- Jag trodde du hade glömt mig. - Inte alls.
Margo, detta är Eve Harrington.
- God dag, kära du. - Åh, kära nån.
- Hej, fröken Channing. - Min man.
- Hallå, fröken Harrington. - God dag.
Och detta är min kära vän, Birdie Coonan.
- Åh, kära nån, - Fröken Coonan.
- Kära nån, vaddå? - När hon blir på det viset
börjar hon spela Hamlets mor.
Du har säkert saker att göra i badrummet, Birdie, kära du.
Har jag inte det ska jag hitta på något tills du blir normal.
Vill du slå dig ner, fröken Worthington?
Harrington.
- Ursäkta mig. Vill du slå dig ner? - Tack.
- Vill du ha något att dricka? - Jag sa just hur ofta du sett pjäsen.
Nej, tack.
Ja, jag har sett den varje kväll.
Varje kväll? Då kan jag tryggt påstå att du gillar den?
- Jag gillar allt som Channing spelar i. - Gör du verkligen? Så snällt.
Jag tror inte du skulle gilla henne i Ludna gorillan.
Missförstå mig inte, herr Richards.
En del av fröken Channings storhet är att hon väljer de bästa pjäserna.
- Din nya pjäs är för henne, eller hur? - Naturligtvis är den.
- Hur hörde du om det? - Det nämndes i The Times.
Jag gillar titeln, Fotspår i taket.
Jo, men tillbaka till ämnet.
- Har du verkligen sett varje uppförande? - Ja.
Varför det? Jag undrar.
Om jag inte kom och såg pjäsen skulle jag inte ha någon annanstans att gå.
- Det finns andra pjäser. - Inte med dig i. Inte av herr Richards.
Men du måste ha vänner, ett hem, familj?
Berätta för oss, Eve.
- Om jag bara visste hur. - Försök.
Jo...
Det började med pjäsen före denna.
- Minnet. - Minnet.
- Såg du den här i New York? - San Francisco.
Det var sista veckan. Jag gick en kväll.
Den viktigaste kvällen i mitt liv... tills nu.
Jag gick nästa kväll och nästa och nästa.
Varje föreställning.
Sen, när pjäsen flyttade österut, flyttade jag österut.
- Eve, kan du börja från början? - Det kan inte intressera er.
Snälla.
Jag antar att det började hemma. I Wisconsin, alltså.
Det var bara mamma, pappa och jag.
Jag hade inga syskon. Jag lekte mycket låtsatslekar som barn.
Spelade upp en massa scener. Vad de var är oviktigt.
Hur som helst, att agera och låtsas tog över mitt liv allt mer.
Till slut blandade jag ihop fantasi och verklighet.
Utom att fantasin verkade mer verklig för mig...
- Jag pratar mycket strunt, eller hur? - Inte alls.
Lantbrukarna var fattiga då. Det var vad pappa var, en lantbrukare.
Jag var tvungen att hjälpa till.
Så jag slutade skolan, åkte till stan, blev sekreterare... på ett bryggeri.
När man är sekreterare på ett bryggeri är det svårt att inbilla sig något annat.
Allt är Öl.
Det var tråkigt, men det hjälpte de därhemma.
Och det fanns en liten teatergrupp där, som en regndroppe i öknen.
Det var där jag träffade Eddie.
Han var radiotekniker.
Vi spelade Liliom i tre föreställningar.
Jag var mycket dålig.
Sen kom kriget och vi gifte oss.
Eddie var i flygvapnet.
Han skickades till Stilla havet.
Du var väl med i krigsinformationen? Det är vad det står i Vem är vem.
När Eddie åkte blev mitt liv bara öl igen.
Utom för ett brev i veckan.
En vecka skrev han att han skulle få permis.
Jag sparade mina pengar och min semester
och skulle möta honom i San Francisco.
Men Eddie var inte där.
Ett telegram vidarebefordrades till mig.
Det kom från Washington.
Det sa att... han inte skulle komma alls.
Eddie var död.
Jag tänkte jag kunde stanna i San Francisco.
Jag var ensam. Jag kunde inte åka tillbaka utan Eddie.
Jag hittade jobb och hans försäkring hjälpte.
Och det fanns teatrar i San Francisco.
Och sen en kväll kom Margo Channing för att uppträda i Minnet,
och jag gick för att se pjäsen.
Ja...
Här är jag-
Vilken berättelse. Allt utom blodhundar som nafsar henne i baken.
Det finns mänskliga erfarenheter som inte finns i en varietéföreställning!
Det borde även en obetydlig varietéartist förstå och respektera.
- Jag vill be om ursäkt för Birdie. - Du behöver inte ursäkta mig.
Förlåt mig om jag sårade dina känslor. Det är bara mitt sätt att prata.
Ni sårade mig inte, fröken Coonan.
Kalla mig Birdie.
Och om att vara obetydlig,
jag avslutade den första akten i elva år, och det vet du.
Om 47 minuter lyfter planet och vad ser jag?
- Inte klar, ser ut som en soptipp. - Tack så mycket.
Är det sabotage? Har du inga mänskliga känslor?
- Visa mig en människa först. - Flyg håller tiden, till skillnad från dig.
Jag börjar filma nästa måndag. Zanuck är otålig.
Zanuck! Vad är ni två? Älskare?
- På sätt och vis. Du är snyggare. - Jag är en soptipp.
- Bill. Detta är Eve Harrington. - Hej.
Min underbara soptipp. Många mysterier och drömmar finns på en soptipp.
Gud giv mig styrka.
Jag älskar psykotiska personer.
- Hej. Vad heter du? - Eve Harrington.
- Ni har redan träffats. - Var?
- Precis här, alldeles nyss. - Trevligt.
- Du tänker väl inte gå? - Jag borde nog det.
Det har varit... jag kan knappt finna ord.
Nej, gå inte.
Ni fyra måste ha mycket att säga till varandra när herr Sampson ska åka.
Nej, stanna kvar är du snäll.
Vet du vad, vi sätter Stanislavsky på
hans flyg och så kan vi ha en pratstund sen.
Ok, om jag inte är i vägen...
Jag är klar på ett ögonblick.
Lloyd, vi måste gå.
God natt, Margo.
- Jag ringer dig imorgon. - Inte för tidigt.
- Lycka till, geniet. - Genier behöver inte tur, men det gör jag.
- Jag oroar mig inte för dig. - Fortsätt så.
God natt, Eve. Jag hoppas få se dig snart igen.
- Jag är på läktaren på matinén. - Inte bara så. Som en vän.
Det skulle jag bli glad över.
- Det var mycket trevligt, Eve. - Jag hoppas det. God natt.
God natt.
Fru Richards?
Jag ska aldrig glömma denna kväll.
Och inte heller att den var tack vare dig.
Och jag ska aldrig glömma dig, Eve.
Vart skulle vi den kvällen, Lloyd och jag?
Lustigt vad man kommer ihåg...
och vad man inte kommer ihåg.
Så du ska till Hollywood?
- Hurså? - Jag bara undrade.
- Bara undrade vad? - Varför?
- Varför vad? - Varför du måste åka... dit.
- Jag måste inte. Jag vill det. - Är det pengarna?
80% kommer att försvinna i skatt.
Men varför? Du är ju teaterns mest framgångsrika unga regissör...
Teatern. Teatern.
Vem säger att teater bara finns i några fula byggnader,
inträngda på en kvadratkilometer i New York?
Eller London, Paris eller Wien?
Hör på här, lilltjejen och lär dig något.
Vill du veta vad teater är? En loppcirkus. Även opera.
Även rodeo, karneval, balett,
indiandanser, kasperteater, ett enmansband - allt är teater.
Var det än finns magi och fantasi och en publik, där är det teater.
Kalle Anka, Ibsen och Ensamma ryttaren.
Sarah Bernhardt och Poodles Hanneford. Lunt och Fontanne, Betty Grable.
Vildhästen Rex, Eleonora Duse - allt är teater.
Du förstår inte allt. Du tycker inte om allt.
Varför skulle du det? Teater är för alla, dig också, men inte bara för dig.
Så döm inte.
Även om du inte gillar det finns det någon som gör det.
Jag ställde bara en enkel fråga.
Och jag bara pladdrade på.
Inget personligt. Ta inte illa upp.
Det är bara det att det finns så mycket snobbism inom teatern,
ibland står det mig upp i halsen.
Men Hollywood. Du får inte stanna där.
- Det gäller bara en film. - Så få återvänder.
Jag läser George Jean Nathan varje vecka.
- Också Addison DeWitt. - Varje dag.
Du behövde inte berätta för mig.
Det är det senaste - ett Örhänge.
Annars kommer det att bli det. Jag kan inte hitta det andra.
Släng det där tråkiga brevet.
- Var tror du det kan vara? - Det kommer att dyka upp.
Jag ger upp. Titta i perukerna. Kanske det fastnat i en.
Äkta diamanter i en peruk. Sånt är livet.
- Var är min kappa? - Precis där du lämnade den.
Sömmarna.
Han kan inte ta ögonen från mina ben.
Som citronskal av nylon.
Byron kunde inte ha sagt det mer elegant.
Så där.
Några meddelanden? Vad vill du jag ska säga till Tyrone Power?
Ge honom mitt telefonnummer. Jag ska säga det själv.
Ge dem vad de tål.
- Har du din nyckel? - Vi ses hemma.
Jag har ett förslag. Det är verkligen inte mycket tid kvar.
Ni har ännu inte fått en minut ensamma.
Och jag kan klara allt här och möta er vid utgången med biljetten...
om ni vill.
Det vill vi gärna.
- Det är inget besvär? - Naturligtvis inte.
- Hon är inte dålig, hon. - Eve. Jag hade glömt de kunde vara så.
Denna brist på falskhet, denna rättframhet och förståelse.
Berättade hon vad teatern betyder?
Nej, det var jag som babblade på.
AII världens religioner i en och samma tro,
och vi är gudar och gudinnor.
Är det inte knasigt? Nu vill jag beskydda henne.
Ett oskyldigt lamm i storstadsdjungeln.
- Ta vara på dig själv där ute. - Indianerna håller sig lugna.
- Fastna inte för någon tjusig flicka. - Det ska jag inte.
Du är inte mycket att ha. Du är egenkär, tanklös och slarvig.
- Alla kan inte vara Gregory Peck. - Du är en fälla för någon ung tjej.
Hur barnslig ska du bli innan du slutar?
Ett par år kanske.
Och sluta med det med en gång.
Kommer jag att förlora dig, Bill? Kommer jag?
I denna stund är du sex år gammal.
Allt klart.
RÖKNING FÖRBJUDEN BORTOM UTGÅNGEN
Tack för hjälpen. Lycka till.
Hej då, herr Sampson.
- Stickar du mig en halsduk? - Ring när du kommer fram.
Du, lilltjejen!
Håll ett öga på henne. Lämna henne inte ensam. Hon är ett lamm i djungeln.
Oroa dig inte.
Samma kväll hämtade vi Eves saker... hennes få sorgliga ägodelar.
Hon flyttade in i gästrummet på övervåningen.
De följande tre veckorna var som en saga och jag var Askungen i sista akten.
Eve blev min syster, advokat, mor, vän, psykiater och polis.
Smekmånaden hade börjat.
En till?
Nu är det inte applåder -
bara att ha något att göra tills gångarna tömts.
Va, igen?
Jag kan se dig i slutscenen tusen gånger och alltid gråta.
Föreställning nummer 1000, om jag spelar så länge,
kommer att vara på ett välmadrasserat dårhus.
Man kan verkligen se att herr Sampson har varit borta i en månad.
Det kan man definitivt.
Speciellt om man är mig mellan nu och imorgon.
De nya gördlarna är en storlek mindre. Det känns.
Någon har kanske växt en storlek.
Du kan ta på en och agera i två och en halv timme.
Jag skulle inte kunna komma i gördeln på två och en halv timme.
Du har inte märkt min senaste ändring i inredningen.
Men du har gjort så mycket. Vad är nytt?
Gardinerna. Jag gjorde dem själv.
De är fantastiska. Är de inte det, Birdie?
Bedårande.
Vi har nu allt en loge behöver utom en basketbollring.
Du kan ju inte ens dra upp blixtlås!
Det var omtänksamt av dig, Eve. Jag uppskattar det.
Jag tar den här till garderoben.
- Glöm det. Den hämtas snart. - Inget besvär alls.
Får jag lov att säga något?
- Har du hört ordet "fackförening"? - Är du efter med avgifterna?
- Slavar har ingen fackförening. - Så?
Men de i garderoben har en, och näst efter en tenor
finns det ingen mer lättstött än en garderobiär i nöjesbranschen.
Hon gör två saker: bär kläder och stryker dem fel.
Och de tänker inte låta någon försöka ta över.
Eve.
Det är bäst att låta fru Brown hämta den.
- Hallå. - Samtalet till Beverly Hills är klart.
Samtal? Vilket samtal?
Är det Templeton 89970? Fröken Channing?
Ja, men jag förstår inte.
Vi är klara med det samtal ni beställt för midnatt i Kalifornien till Sampson.
- Som jag beställt? - Ni kan börja.
Margo, vilken underbar överraskning.
Så omtänksamt, så kärleksfullt.
Bill. Har jag blivit galen?
- Du är min flicka, eller hur? - Det är jag.
Då är du galen.
- När kommer du tillbaka? - Om en vecka.
Filmen är klar. Förhandsvisningen var igår.
Dessa förhandsvisningar.
Som en premiär utanför stan, men kusligt. Man kan inte göra något.
Man är fast. Man är i en plåtburk.
Du må vara i en plåtburk, eller insvept i cellofan eller filtar, jag vill ha dig hem.
- Har du bråttom? - Mycket bråttom, så snabba på.
Hej då, älskling. Sov gott.
Du, vänta lite. Du har inte ens sagt det.
Bill. Du vet hur mycket jag gör det, men på telefon...
Nej, verkligen. Det är barnsligt.
Barnsligt eller ej. Det är inte varje dag och jag vill höra det.
- Du kan sjunga det. - Sjunga det?
Ja, som de brukade göra på Western Union.
Bill...
Det är din födelsedag.
Och vem kom ihåg det? Vem var där på slaget vid midnatt?
Grattis på födelsedagen, älskling.
Det kunde ha låtit bättre, men du sa det.
Nu "ha den äran".
Ha den äran.
- Du ordnar en fest, eller hur? - Självklart. Födelsedag och hemkomst.
- Vem ska jag bjuda in? - Jag vet allt om festen. Eve skrev om det.
- Gjorde hon? - Hon har skrivit varje vecka.
Men det vet du. Du säger nog vad hon ska skriva.
- Jag skickade Eve en gästlista. - Jag ska höra med henne.
- Hur är Eve? Ok? - Ok.
- Jag älskar dig. - Jag ska höra med Eve.
Jag älskar dig också. God natt, älskling.
Vi ses.
Birdie.
Du tycker inte om Eve, eller hur?
Vill du ha diskussion eller svar?
- Ett svar. - Nej.
- Varför inte? - Nu vill du ha en diskussion.
- Hon arbetar hårt. - Natt och dag.
- Hon är lojal och effektiv. - Som en advokat med bara en klient.
Hon tänker bara på mig,
eller hur?
Jo det skulle man kunna säga.
- Vad menar du? - Jag ska berätta.
Som...
Som hon studerar dig.
Som du var en pjäs eller en bok eller en ritning.
Hur du går, talar, äter, tänker...
Det är smickrande. Det är inget fel med det.
God morgon. Vad tycker du om min eleganta nya dräkt?
Den ser bättre ut på dig än på mig.
Kan jag tänka mig. Den behövde bara tas in lite här och läggas ut lite där.
- Säkert att du inte vill ha den själv? - Helt säkert. För tonårsaktig för mig.
Som om du var en gammal dam.
Jag ska gå. Behöver du något annat?
- Manuset som ska till föreningen. - Jag har det.
Och checkarna för inkomstskatten.
De har jag också.
Det verkar som om du har tänkt på allt.
Det är mitt jobb. Vi ses vid tedags.
Eve?
Beställde du ett samtal från mig till Bill för midnatt i Kalifornien?
- Oj, det glömde jag att säga! - Ja, du glömde det.
Jag tänkte du ville ringa på hans födelsedag.
Du har varit så upptagen. Jag tänkte säga till dig innan du gick.
Jag sov nog när du kom hem.
Ja, det gjorde du nog. Mycket omtänksamt av dig, Eve.
Sampsons födelsedag fick jag inte glömma. Du skulle aldrig förlåta mig.
Jag skickade faktiskt själv ett telegram till honom.
Bills hemkomst-och födelsedagsfest... en kväll som går till historien.
Till och med innan festen börjat vädrade jag katastrof i luften.
Jag visste det. Jag kände det när jag klädde mig för den förbaskade festen.
- Är du klar? - Ryggen är öppen.
- Har extrahjälpen kommit? - Bara några typer
klädda som tjänstefolk. Ringde du teateragenturen?
Inte roligt. Skådespelare kostar mindre. Och maten?
Matleverantören hämtar hors d'0euvres.
Den franska buktalaren lärde dig mycket.
Han visste allt.
Ett meddelande från bartendern.
"Vet fröken Channing att hon av misstag har inhemskt gin?"
Det enda jag har av misstag är gäster.
De struntar i vad de dricker så länge det bränner.
- Var är Bill? Han är sen. - Sen för vad?
- Var inte trög. Festen. - Han kom för 20 minuter sedan.
Jag tycker att det är underligt att han inte kom upp för att...
Kameramannen sa:
"Inte ens De Mille kunde se något genom fel ände!" Så...
Låt inte mig störa. Eller är det bara för barn?
Ni hörde det. Jag tittade genom fel ände på kameran.
Påminn mig att berätta om när jag såg djupt in i en kronärtskocka.
- Jag skulle vilja höra det. - Någon snöig kväll framför brasan.
Under tiden, kan du kontrollera smårätterna, Eve?
Matleverantören glömde. Naglarna var inte torra eller nåt.
Självklart.
Verkar bli en fin fest.
- Jag trodde du skulle bli sen. - Jag är ju hedersgäst.
Jag visste inte du var här.
Jag sprang på Eve och hon sa du gjorde dig redo.
Det har aldrig hindrat dig förut.
Hon ville höra om Hollywood. Hon var så intresserad...
- Hon har så många intressen. - Det är sällsynt i dessa dagar.
- En flicka med sällsynta egenskaper. - Det verkar så.
Det har du påpekat så ofta.
Så många egenskaper så ofta.
Hennes lojalitet, effektivitet, värme och tillgivenhet och så ung.
Så ung och så fager.
Jag fattar inte hur du kan tro det.
Låter som något ur en gammal pjäs av Clyde Fitch.
Clyde Fitch var, oavsett vad du tror, långt före min tid.
Jag har alltid förnekat att du var med den kvällen då Lincoln sköts.
- Det var inte roligt. - Visst var det.
Detta är alltför skrattretande.
Du vet min åsikt om åldersfixering.
Och så svartsjuk för att jag pratade i 10 minuter med en scengalen unge.
- 20! - 30 minuter, 40 minuter. Än sen?
Scengalen. En ung dam med egenskaper.
Jag är trött på både den unga damen och hennes egenskaper.
Studerar mig som om jag var en pjäs eller en ritning.
Hurjag går, pratar, tänker, agerar, sover.
Hur kan du ta illa upp av att en unge vill vara som sitt ideal?
Sluta kalla henne unge.
Det finns faktiskt vissa aspekter av mitt liv
som jag skulle vilja behålla absolut ensamrätt på.
- Till exempel vaddå? - Till exempel dig.
Detta är min signal att ta dig i mina armar och försäkra dig.
Men inte nu. Jag är för arg.
- Skyldig! - Arg!
Det finns egenskaper för vilka du är berömd, på och av scenen.
Jag älskar dig för några och trots andra. Jag lät inte dem bli viktiga.
De är en del av vad du behöver för att klara dig i "vår miljö".
Du måste hålla tänderna vassa, ok.
Men du ska inte vässa dem på mig eller Eve.
- Och hennes huggtänder? - Du vet att hon inte har några än!
Så när du jämställer en idealisk, drömmande unge
med den tarvlighet som finns i denna megalomaniska värld är det oförsvarligt!
Eve Harrington har aldrig med ord, ögon, tanke eller förslag
visat något för mig utom dyrkan för dig och glädje över vår kärlek.
Att antyda annat visar en paranoid osäkerhet som du borde skämmas över.
Bryt. Klar. Vad händeri nästa rulle? Släpas jag iväg till ormgropen?
Fröken Channing?
Smårätterna är här. Finns det något annat jag kan göra?
Tack, Eve. Jag skulle vilja ha en mycket torr martini.
Jag ordnar det.
- Vad vill du ha? - Milkshake?
En mycket torr martini, tack.
- Festen är på första våningen. - Hej, Bill.
- Hej, fru Richards. - Hur mår du, kära du?
God kväll, herr Richards. Herr Fabian.
' Km 339. ta kappan? - Jag ”tar upp den.
- Snälla. - Tack.
- Hej. _ Hej, Margo.
- Huset ser underbart ut. - Jag gillar den flickan.
Hon är så diskret och elegant.
Hon har så många diskreta egenskaper.
Ska vi?
- Jag är så glad att du tog hand om Eve. - Jag är glad att du är glad.
Du har inte någon välgörenhetsinrättning direkt. Ungen har gjort rätt för sig.
Du hade ett rörigt lager när hon tog över.
Varor utspridda över hela affären.
- Du förväxlar Margo med en pappersaffär. - Eller en pälsbutik.
Allt på avsedd hylla, va? Allt inslaget i band.
Jag kan dö nu och ingen skulle bli förvirrad.
- Och du då, Max? - Vad då jag?
Tänk om du gick bort. Hur är ditt lager?
Jag tänker inte gå bort. Inte i denna värme.
Detta är en mycket morbid konversation.
- Tack. - Så lite så.
Max!
Fife!
"Ungen" kommer snart ner, om du inte vill ta drinken upp till henne.
Jag kan hämta en ny... Karen, du dricker väl gin?
Atmosfären här påminner om Macbeth.
- Vad har hänt eller kommer att hända? - Vad pratar han om?
- Macbeth. - Vi har sett dig så här förut.
Är det över eller är det bara början?
Spänn fast bältena. Det kommer att bli en gropig kväll.
- Margo, älskling! - Hur mår du?
Detsamma till dig också.
Jag trodde jag strök dig från gästlistan. Vad gör du här?
Margo, du var oförglömlig som Peter Pan. Du måste göra den rollen igen.
- Minns du fröken Caswell? - Nej. Trevligt.
- Kanske för att vi inte träffats. - Hon är skådespelerska.
Hon började sin bana som varietéartist.
Eve.
- God kväll, herr DeWitt. - Visste inte ni kände varandra.
Detta är vår formella presentation.
- Tills nu har vi setts i förbigående. - Så träffade du mig. I förbigående.
Hon är en gammal vän till DeWitts mor.
- Fröken Caswell, fröken Harrington. - Trevligt att råkas.
Jag har länge velat presentera dig för Eve.
Din naturliga blyghet måste ha hindrat dig.
- Känner du till hennes teaterintresse? - Då har vi nåt gemensamt.
Då måste ni två prata länge.
Jag är rädd att jag snart skulle tråka ut honom.
Inte alls, älskling. Du får inte ens chans att prata.
Claudia, kom hit.
Ser du honom? Det är Max Fabian, producenten.
Gå nu och gör dig själv en tjänst.
Varför ser de alltid så olyckliga ut?
Därför att det är vad de är. Gå nu och gör honom glad.
Oroa dig inte för din skyddsling. Hon är i säkra händer.
Amen!
- Liebestraum. - Jag spelade just den.
- Spela den igen. - Det var fjärde gången i rad.
Då blir detta femte gången.
Många av gästerna undrar när de kan få se liket.
- Var har det lagts? - Det har inte lagts.
Vi är inte klara med balsameringen.
Faktum är, du tittar på det.
Kvarlevorna av Margo Channing...
sittande.
Det är min sista önskan att begravas sittande.
Känns det inte naturligare bugande?
Du vet inget om känslor, naturliga eller onaturliga.
Dina gäster undrade också om musiken inte kunde vara
lite mer... ska vi säga, upplyftande?
Om mina gäster inte gillar det här, kan de följa med dig till barnkammaren,
där ni säkert alla kommer att känna er hemma.
Margo, du har händelsevis inte lite bikarbonat i huset?
Stackars Max. Halsbränna?
Det är den där fröken Caswell.
Jag förstår inte varför Addison inte får halsbränna.
- Han saknar hjärta. - Alla har ett hjärta, utom vissa.
Naturligtvis har jag bikarbonat.
Jag har en burk i skafferiet.
Vi ska sätta ditt namn på den. "Max Fabian".
Det kommer alltid att finnas där, bara för dig.
Låt resten av världen slita ut sig för pengar.
Det är vänner som räknas.
- Och jag har vänner. - Jag älskar dig, Max. Verkligen.
Jag älskar dig.
Kom till skafferiet.
Hon älskar mig som en far. Och hon är full.
Här har du, kära Max.
En god rapning och du blir av med fröken Caswell.
Min situation kan man inte rapa bort.
- Jag lovade henne. - Fröken Caswell? Vad då?
Provspelning för den roll vi byter ut.
Vad heter hon? Din syster?
- En? - Nej, två, tack.
Kan hon agera blir hon inte så illa.
Hon ser ut att kunna bränna ner ett plantage.
Just nu känns det som ett brinner i mig.
- När är provspelningen? - Om ett par veckor.
Vet du vad. Kan inte jag läsa med henne?
- Kan du det? - Jag gör allt för att hjälpa dig, Max.
Det kallar jag samarbete. Jag uppskattar det.
Ingen orsak. Och nu kan du göra mig en tjänst.
Ut med det bara.
Ge Eve Harrington ett jobb på ditt kontor.
Du är snabb, eller hur?
Jag vill inte ta den flickan ifrån dig.
Du sa själv att mitt lager var i ordning, alla varor undanstuvade.
Att ha henne här utan något att göra vore hindrande.
- Och du behöver henne, Max. - Vad kan hon göra?
Hon kan hjälpa till. Hon kan läsa manus,
intervjua folk som du måste se, bli av med dem du inte måste se.
Du skulle få mycket fritid, Max.
- Nja... - Tänk på din hälsa.
Mer tid att slappna av i friskluften på galoppbanan.
- Jag tror inte det är en så bra idé. - Lovar du?
- Jag lovar. - Det är min Max.
Där är ni båda.
Karen tycker det är dags att gå.
- Var är hon nu? - Uppe i ditt rum.
Ursäkta mig, jag ska gå och säga till fröken Caswell.
- Vilka är kvar där ute? - För många.
Och du har en ny gäst. En filmstjärna från Hollywood.
Tusan! Och jag som skickade min autografbok till kemtvätten.
Du ogillar mig när jag är så här, va?
Inte direkt. Ibland önskar jag däremot att jag förstod dig bättre.
- Invig mig då i hemligheten. - Det ska jag.
- Hur går det med den nya? - Pjäsen? Åh, ok, antar jag.
Cora. Fortfarande en flicka på 20 år?
Omkring 20. Inte så viktigt.
Är det inte på tiden det blev viktigt?
- Hur menar du? - Var inte undvikande.
Margo, du är inte gammal.
Fröken Channing är tidlös. Låter som en agent.
Jag vet vad jag pratar om. De är mina pjäser.
Låter som en författare.
Jag är inte omkring 20. Jag är inte omkring 30.
För tre månader sen blev jag 40 år.
40! Fyra-noll.
Det hoppade ut. Jag hade inte riktigt tänkt medge det.
Nu känns det plötsligt som om jag tagit av mig alla kläder.
För tusentals är du så ung som du vill.
Så ung som de vill, menar du.
Jag är inte intresserad av om tusentals tror jag är 6 eller 600.
Bara en person, eller hur?
Du vet vad detta handlar om. Inte huruvida du ska spela Cora eller ej.
Det handlar om att du har bråkat med Bill.
Bill är 32. Han ser ut att vara 32.
Han gjorde det för fem år sen. Han kommer att göra det om 20 år.
Jag hatar män.
Oroa dig inte. Jag ska spela din pjäs.
Jag ska ha sparkbyxor och leka småbarnslekar om du vill.
Vem är det som kommer nu? Det är dags för folk att gå hem.
Håll upp den där kappan.
- Vems är den? - Någon filmstjärnas.
- Hennes plan kom in sent. - Nedslående, eller hur?
Kvinnor med sådana pälsar där det aldrig blir kallt.
Hollywood.
Berätta, Eve. Hur går det för dig? Glad?
Det behövs ett nytt ord för lycka.
Vara här med fröken Channing har varit... jag är mållös.
Hon har varit så underbar, gjort så mycket för mig.
Lloyd säger Margo överdramatiserar livet som kompensation för odramatiska roller.
Bredvid sobeln ser min nya mink ut som ett gammalt överkast.
Du har gjort ditt, Eve. Du har åstadkommit under med Margo. God natt.
- Fru Richards? - Karen.
Karen.
Är det inte hemskt? Jag tänkte be dig om ännu en tjänst,
efter allt du redan har gjort.
Ingen har gjort så mycket.
Sluta tänka på dig själv som en eländig tiggare.
- Vad är det? - Fröken Channing har allt organiserat,
så det finns inte tillräckligt att göra för mig.
Men jag vill inte göra något som tar mig bort från henne.
Men häromdagen när herr Fabian sa till fröken Channing
att hennes inhoppare var med barn och de måste ersätta henne...
- Du vill bli Marges inhoppare? - Jag kan inte ens tänka mig det.
Men jag kan rollen så väl och hela uppsättningen,
då behöver ingen annan läras upp.
Tänk om jag behövde hoppa in en kväll
inför en publik som kom för att se Margo Channing.
- Det skulle jag inte kunna. - Oroa dig inte för det.
Margo missar inga föreställningar. Om hon kan gå eller krypa så spelar hon.
- Showen måste fortsätta. - Nej, kära du. Margo måste fortsätta.
Jag ser inte varför du inte skulle kunna vara hennes inhoppare.
- Tror du hon skulle gilla det? - Hon skulle jubla.
- Men herr Richards och herr Sampson? - De följer order.
Så... kan du tala med herr Fabian om det?
- Självklart. - Du kommer inte att glömma det?
Jag glömmer inte.
Jag verkar alltid ha dig att tacka för något, eller hur?
Sängen ser ut som ett stilleben med döda djur.
- Vilken är sobel? - Men hon kom just.
Hon ska gå med hälften av männen här.
- Det är bara en pälskappa. - Vad trodde du? Levande sobel?
Diamantkrage, guldmanschetter. Du vet-filmfolk.
Äldre statsmän i teatern eller biografen
försäkrar allmänheten att skådespelare bara är helt vanligt folk,
utan att tänka på att det som lockar allmänheten mest
är deras totala brist på likhet med normala människor.
Där är något en flicka kan offra något för.
- Och har troligen gjort. - Sobel.
- Sobel? Sa hon sobel eller Gable? - Endera.
Vi har alla abnormitet gemensamt.
Vi är en speciell ras av mänskligheten, vi teaterfolk.
Vi är de ursprungliga förskjutna personligheterna.
Du behöver inte läsa hans spalt imorgon, Eve. Du har just hört den.
- Jag håller inte med. - Det är din speciella abnormitet.
Jo, det finns säregna element i teatern.
De syns, de är i rampljuset och bandet spelar.
Men det är inte standard. I så fall skulle teatern inte överleva.
- Kypare. - Det är ingen kypare. Det är en butler.
Men jag kan inte skrika "butler".
Kanske någon här heter Butler.
Det ligger något i det. Befängt, men i alla fall.
Jag vill inte bråka. Allt jag vill ha är en drink.
- Låt mig sköta det. Jag hämtar en. - Tack, herr Fabian.
Bra gjort. Jag kan se din karriär stiga i öster som solen.
- Vad var det du sa? - Teater är nittio procent hårt arbete.
Arbete den hårda vägen - svett, flit och hantverk.
Att vara en bra skådespelare eller något inom teatern
betyder att vilja det mer än något annat.
Ja. Ja, det gör det.
Det krävs vilja, ambition och uppoffringar
och det är världens tuffaste bransch.
Och den som accepterar dessa villkor kan inte vara ordinär,
kan inte vara vem som helst.
Att ge så mycket för nästan alltid så lite.
"Så lite"?
"Så lite", sa du?
Om inte annat finns det applåderna.
Jag har lyssnat bakom scenen på applåderna.
Det är som...
Som vågor av kärlek som kommer över rampljusen och omsluter en.
Tänk att veta att varje kväll kommer hundratals nya personer att älska en.
De ler, deras ögon skiner, man har gjort dem glada.
De vill ha en. Man hör hemma.
Bara det är värt något.
Res dig inte. Och sluta uppföra dig som om jag var drottningmodern.
- Förlåt, jag... - Utanför en bikupa, Margo,
är du varken drottninglik eller moderlig.
Du är i en bikupa, kompis.
Vi är flitiga små bin, fulla av sting, skapar honung dag och natt.
- Är vi inte det? - Margo, det räcker.
Spela inte guvernant, Karen.
Jag har inte din obevekliga goda smak.
Jag önskar jag också gått på Radcliffe, men far ville inte veta av det.
Han behövde hjälp i sybehörsaffären.
Jag är ohövlig, eller hur? Eller ska jag säga, "inte sant"?
Du är sentimental och full av självömkan. Du är underbar.
Ska vi sätta punkt för ikväll?
Och du ska vara dramatiker.
En situation full av möjligheter och allt du kan tänka på är att sova.
- Det är en bra tanke. - Den blir ingen pjäs.
Som en utomstående tycker jag det är en utmärkt idé. Ursäkta mig.
Odramatisk, kanske, men praktisk.
- En lycklig hemmafru. - Lägg av.
Detta är mitt hus, inte en teater. Här är du gäst, inte regissör.
Sluta då behandla dina gäster som birollsinnehavare.
- Låt oss inte bråka. - Det är på tiden.
Margo måste inse att livet inte är en enda stor scen.
Ok!
Jag går och lägger mig.
Du får vara värd. Det är din fest. Grattis på födelsedagen. Välkommen hem.
Och vi som ska dö hälsar dig.
Behöver du hjälp?
Att lägga mig? Ta av mig kläderna, hålla mitt huvud?
Stoppa om mig, släcka ljuset och tassa ut?
Eve kan det, eller hur, Eve?
- Om du vill. - Det vill jag inte.
- Jag glömde bort den. - Inte jag.
Illa. Vi kommer att missa den tredje akten.
De tänker spela den utanför scenen.
- Kommer du, Max? - Vänta lite.
Eve, fäst dig inte vid Margo, även om jag gör det.
Det måste vara något jag gjort utan att veta.
Anledningen är Margo och försök inte förstå . Einstein kan inte det.
Men om jag sårat henne, av alla människor...
Eve... Jag tycker också om Margo. Men jag känner Margo. Och då och då,
finns det inget jag hellre vill göra än att sparka henne i baken.
Ok, om hon måste hacka på någon,
kan det lika gärna vara mig.
- Max ska släppa av oss. - God natt.
- God natt.
Fru Richards? Du glömmer inte, eller hur? Vad vi pratade om?
Nej, Eve. Jag ska inte glömma.
MARGO CHANNING "GAMMAL I TRÄ"
Varför så ensam, Addison?
Du borde vara vid din skyddslings sida som moraliskt stöd.
Hon är där jag inte kan ge stöd, moraliskt eller annat.
På, ska vi säga, "uppehållsrummet"?
Med våldsamma bukhävningar.
Det ger tur före en provspelning.
Hon fick tur för sent. Provspelningen är över.
Det kan den inte. Jag skulle läsa med henne. Jag lovade Max.
Den var 14.30. Klockan är nu fyra.
Verkligen? Jag måste börja ha en klocka. Jag har aldrig det.
Vem läste med fröken Caswell?
- Bill? Lloyd? - Nej.
- Det kan inte ha varit Max. Vem? - Givetvis din inhoppare.
Det är onaturligt att låta en höggravid flicka...
Jag menar din nya och ickegravida inhoppare, Eve Harrington.
Eve? Min inhoppare?
- Visste du inte det? - Naturligtvis visste jag det.
Det bara föll ur minnet?
Hur... var fröken Caswell?
Jag kommer faktiskt inte ihåg.
- Bara föll ur minnet? - Helt.
Ingen annan här kan heller säga hur fröken Caswell var,
eller om hon läste eller hoppade kängurustylta.
Var hon så illa?
Jag har levt med teatern som en munk lever med sin tro.
Jag känner ingen annan värld.
Någon enstaka gång ser jag en uppenbarelse
som alla verkligt troende söker. Du var en sådan.
Jeanne Eagels en annan, Paula Wessely, Hayes. Det finns tre eller fyra andra.
Eve Harrington kommer att bli en.
Jag antar hon läste bra.
Det var en föreställning.
Strålande, livlig, något gjort av musik och eld.
Så trevligt.
Med tiden kommer hon att bli vad du är.
Full av musik och eld.
Det är jag. En gammal trumpet med lite diamanter.
Säg mig, var... Bill också tagen?
- Eller var du för hänförd för att märka? - Bill sa inget.
Men Lloyd sa han lyssnade på sin pjäs som om den skrivits av någon annan.
Den lät så fräsch, så ny, så full av betydelse.
Så trevligt för Lloyd. Så trevligt för Eve. Så trevligt för alla.
Eve var mycket blygsam. Hon sa att det inte berodde på henne.
Att Lloyd kände så för hon läste raderna som han skrivit dem.
Och jag läser dem inte som han skrivit dem?
Vare sig ditt namn eller ditt agerande nämndes i diskussionen.
Mår du bättre, kära du?
Som om jag just simmat över Engelska kanalen. Vad nu?
Ditt nästa försök verkar, tror jag, vara televisionen.
Säg mig, har de provspelningar för television?
Det är allt televisionen är. Inget annat än provspelningar.
Margo, älskling.
Ursäkta jag är sen. En lång lunch och ingen taxi.
- Var är fröken Caswell? Hej, Eve. - Hej, fröken Channing.
Hur klarar du dig på Fabians kontor?
Max, jag vill inte du kör henne för hårt bara för att du lovade.
Som du ser höll jag mitt löfte, också.
Vi är klara.
- Klara med vad? - Provspelningen.
- Eve läste med fröken Caswell. - Eve? Så trevligt.
Hur kom du att tänka på att låta Eve läsa?
- Jo, hon är din inhoppare. - Eve? Min inhoppare? Visste jag inte.
Det trodde jag. Sedan förra veckan.
Jag har inte sett henne bakom scen, men med så många personer där... Ser man på.
Eve arbetar inte för Max, trots allt.
Max, din filur.
Fröken Channing, jag kan inte säga hur glad jag är att du kom så sent.
- Jaså, Eve? Varför det? - Annars skulle jag inte vågat läsa.
- Varför inte? - Om du kom in under tiden
skulle jag ha slutat.
Så synd. AII denna eld och musik avstängd.
- Vilken eld och musik? - Du förstår inte.
Hur var fröken Caswell?
Tillbaka till varietén.
Men Eve, låt mig berätta om Eve.
Jag var usel. Jag har ingen rätt att vara någons inhoppare, än mindre din.
Du underskattar dig själv. Som vanligt.
Du skulle berätta om Eve.
- Du skulle varit stolt. - Säkert.
- Hon var en uppenbarelse. - För dig också?
- Vad menar du? - Det måste ha varit en uppenbarelse
att en 24-årig rollfigur spelas av en 24-årig skådespelerska.
- Det är irrelevant. - Det är poängen.
Det måste verkat så nytt och fräscht,
att få dina rader lästa som du skrev dem.
- Addison. - Så full av mening, eld och musik.
Du har pratat med dyngspridaren DeWitt.
I detta fall, lika trovärdig som almanackan.
Du visste att Eve var din inhoppare.
Leka en barnslig katt och mus-lek.
Inte mus. Aldrig mus. Om något, råtta.
Din förmåga att göra ett stort gräl av ett oskyldigt missförstånd.
Oskyldigt? Män har hängts för mindre.
Man ljuger, hugger mig i ryggen,
anklagad för att läsa din pjäs utan känsla.
Jag sa aldrig det.
Det låter som om någon annan skrivit din pjäs. Vem tänkte du på?
Arthur Miller? ShenN00d? Beaumont och Fletcher?
- Får jag säga något? - Nej!
Tror du Miller eller Sherwood skulle tillåta dina dumheter?
Håll dig till Beaumont och Fletcher. De är döda sedan 300 år!
Alla dramatiker borde vara döda i 300 år!
Det skulle inte lösa något för Skådespelerskor dör aldrig!
Stjärnorna dör aldrig och ändras aldrig.
Du kan ändra denna stjärna när du vill,
i utbyte mot en ny och fräsch, full av eld och musik.
När som helst, från och med kvällens föreställning.
Detta kan advokaterna prata om.
Detta gäller ett kontrakt som du inte kan skriva om.
Hotar du mig med rättsliga åtgärder, Fabian?
- Bryter du kontraktet? - Svara min fråga.
- Hur ska jag kunna hota? Jag är döendes. - Jag hörde inte.
- Jag sa jag är döendes! - Inte förrän det sista apoteket
sålt sin sista tablett.
Jag kan aldrig förstå hur en kropp med en röst
plötsligt tror sig ha ett sinne.
När bestämmer en skådespelerska
att det är hennes ord och hennes tankar hon säger?
Vanligtvis när hon måste skriva om och tänka om dem,
för att publiken inte ska lämna teatern.
Det är på tiden att pianot insåg att det inte skrivit konserten!
Och du, antar jag, är den som spelar sina konserter på mig, pianot?
Var är prinsessan Eld och Musik?
- Vem? - Ungen. Junior.
- Borta. - Jag måste ha skrämt bort henne.
Inte förvånande. Ibland skrämmer du mig.
Stackars lilla blomma. Tappade bladen och rev sitt tält.
- Blanda inte metaforerna. - Jag blandar som jag vill!
Jag är bara en kropp med en röst. Inget sinne.
Vilken kropp. Vilken röst.
Den gamla nyhetsreportern. Ingen kropp, ingen röst, bara sinne.
- Gonggongen gick, matchen är slut. - Jag lugnar mig inte.
Lugna dig inte då.
- Du är hemskt tolerant, va? - Jag försöker hemskt mycket.
Det behöver du inte. Jag vill inte tolereras eller gås om ryggen.
- Nu igen. - Sån smörja. Vad tar ni mig för?
En lantis? Varit min inhoppare i en vecka utan att jag visste om det.
- Noga undangömd, utan tvekan. - Elda inte upp dig.
Kommer till en provspelning när alla vet jag ska komma,
- och ger en föreställning. - Du har gått igenom allt det med Lloyd.
Dramatikern skapar inte föreställningen. Den händer inte bara.
Full av eld och musik och allt möjligt.
Noggrant inövad, utan tvekan.
Full av den där Bill Sampson-stilen.
- Jag är trött på paranoida anfall. - Paranoida?
Jag visste inte Eve var din inhoppare förrän idag.
- Säg det till Freud med resten av det. - Jag säger det till dig för sista gången.
Du måste sluta skada oss båda med denna paranoida uppbragthet.
- Det ordet. Jag vet inte vad det betyder. - Dags att du lär dig.
Jag älskar dig. Jag älskar dig.
- Du är vacker och intelligent. - En kropp med en röst.
En vacker, intelligent kvinna och en stor skådespelerska.
På toppen av karriären. Du har all anledning att vara lycklig.
- Utom lycka. - AII anledning.
Men på grund av någon okontrollerbar drift låter du en flickunge...
- En flickunge! - En flickunge göra dig till en ragata.
En gång för alla, sluta.
Uppenbart att du inte är en kvinna.
- Jag har varit medveten om det länge. - Men jag är det.
Det vill jag lova.
Var inte nedlåtande.
Kom igen, upp med dig. Vi tar en drink.
Jag har sett bättre dagar, men jag kan fortfarande inte köpas med en drink.
Som en saltad jordnöt.
- Margo, låt oss sluta fred. - Villkoren är för höga.
Bara vara glad? Bara sluta med detta nonsens om Eve?
- Och Eve och jag? - Det är inte nonsens.
Om jag säger att det är det, som jag gjorde... lyssnar du då?
- Är inte det tillräckligt? - Jag önskar det var det.
Vad skulle då vara tillräckligt?
Om vi gifte oss?
Du ska inte gifta dig med mig för att bevisa något.
Du har haft så många anledningar att inte gifta dig med mig.
Margo, säg mig vad som ligger bakom allt detta.
Jag vet inte, Bill.
Bara en känsla. Jag vet inte.
Jag tror du vet det.
Men du vill inte eller kan inte berätta.
Jag sa förut att det var mitt sista försök och jag menade det.
Jag kan inte tänka mig något annat. Jag önskar jag kunde.
Vi bråkar vanligtvis när ridån faller.
Sen kommer den upp igen och allt är bra.
Men inte denna gång.
Ingen dramatiker kunde få mig att tro
att detta skulle hända mellan två vuxna människor.
Farväl, Margo.
Bill?
Vart ska du?
Ska du gå till Eve?
Det gör helt plötsligt alltihop fullt möjligt.
Lloyd.
- Lloyd, vad hände? - Upp hit, det är så mycket det är.
Av alla stjärnaktiga, arroganta, hysteriska...
- Margo igen. - Och igen och igen.
- Två timmar sen till provspelningen. - I tid för Margo.
Och sen ett uppträde om att inte veta att Eve var hennes inhoppare.
- Hon kanske inte visste. - Hon visste.
Addison sa till henne hur fantastiskt Eve hade läst rollen.
Låt mig berätta om Eve. Hon har allt. En född skådespelerska.
- Känslig, förstående, ung, spännande... - Du får slut på adjektiv.
Allt en dramatiker först vill skriva om,
tills pjäsen blir ett medium för Margo Channing.
Margo har gjort det bra.
Margo är bra. Hon vet det, det är problemet.
Hon kan göra som hon vill och vem hindrar henne?
Vem ska ge henne den spark i baken som hon behöver och förtjänar?
Det kommer att bli en trevlig helg.
- Vad är? - Vi kör ut på landet imorgon.
Bara vi fyra. Bill, Margo, du och jag.
Vi har tillbringat helger tidigare utan att någon pratar.
Lås bara in alla trubbiga instrument och föremål som kan kastas.
Newton kom att tänka på tyngdkraften när han fick ett äpple i huvudet.
Och han som uppfann ångmaskinen, han tittade på en tekanna.
Men inte jag. Min stora idé kom när jag bara satt där på soffan.
Den där sparken i baken på Margo. Hon behövde verkligen en.
Från mig, från Lloyd, från Eve, Bill, Max med flera.
Vi hade alla känt hennes sparkar tillräckligt ofta.
Men hur? Svaret surrade omkring mig som en fluga.
Jag hade det.
Men jag släppte tanken. Skrika och kasta glåpord är en sak,
men detta kunde betyda...
Varför inte? "Varför", sa jag till mig själv, "inte?"
Allt skulle verka helt normalt. Och endast två personer skulle veta.
Dessutom, stöveln skulle landa där den gjorde mest nytta.
Det var ju bara ett ofarligt skämt
som Margo själv skulle uppskatta.
Och hon skulle få veta om det... med tiden.
Hallå. Kan du be Eve Harrington att komma till telefonen?
Inget problem. Jag väntar.
Det var en kylig helg, ute och inne.
Bill kom inte alls.
Margo visste inte var han var och brydde sig inte om det... sa hon.
Vi tog oss igenom söndagen
och när vi körde Margo till stationen på måndagen
hade hon och Lloyd tinat upp så mycket att de var hövliga mot varandra.
- Hur mycket är klockan? - För en minut sen var den 17.42.
Nu är den 17.43. När du frågar igen om en minut...
Margo får inte missa tåget. Då hinner hon inte till teatern.
17.55. Vi kommer att vara på stationen i god tid.
Det lilla samhället "bara två timmar från New York".
Det finns på min lista med sånt jag inte begriper, som att samla krympta huvuden.
Du borde veta hur det är att vilja få lite lugn och ro.
Lugn och ro passar för bibliotek.
Lloyd. Snälla.
Det var bara en liten sladd. Vägen är glashal.
- Vi vill inte hamna i diket. - Jag tänker inte köra i diket.
Det gör inget om du gör det. Vi har långa underkläder.
Vad är nu detta?
Omöjligt. Vi kan inte ha bensinstopp.
Jag fyllde på själv igår. Var det inte fullt när du körde i morse?
Jag tittade inte efter. Du vet att jag inte tänker på sånt.
Helt otroligt.
- Hur mycket tid har vi? - Omkring tio minuter.
- Hur långt är det kvar? - Omkring fem kilometer.
- Några hus där vi kan få bensin? - Det bor inte många längs vägen.
Inte många bilar heller. Ingen att lifta med.
Meningslöst att vänta. Jag ska gå en bit och se vad jag hittar.
- Vill du ha den på? - Spelar ingen roll.
Jag avskyr sentimental musik.
Karen?
Nej tack.
- Jag har varit odräglig under helgen. - Vi har alla varit överspända.
Jag har faktiskt varit odräglig länge. Jag ber verkligen om ursäkt.
Minst av alla jag känner vill jag att ni ska vara arga på mig.
Vi är aldrig riktigt arga. Vi tappar bara humöret som du gör.
Vi känner dig för väl.
Så många personer känner mig.
Jag önskar jag gjorde det. Att någon visade mig.
Du är Margo. Bara... Margo.
Och vad är det? Utom något som skyltas med, menar jag.
Utom ett temperament, som för det mesta far omkring på ett kvastskaft
och skriker för full hals.
Små barn uppför sig som jag gör.
De bråkar och bär sig åt. De skulle bli fulla om de kunde,
när de inte får som de vill.
När de känner sig oönskade eller osäkra eller...
oälskade.
- Men Bill? - Vad då Bill?
Han älskar dig.
Jag älskar Bill mer än något i världen. Och jag vill ha Bill.
Jag vill han ska vilja ha mig.
Men mig, inte Margo Channing.
Om inte jag kan skilja på dem, hur ska han?
Varför ska han och varför ska du?
Bill älskar Margo. Han har kämpat med, arbetat med och älskat henne.
Om tio år kommer Margo Channing att ha upphört att existera.
Och det som är kvar kommer att vara... vaddå?
Margo, Bill är bara åtta år yngre än du.
De åren tänjs ut med åren. Jag har sett det hända för ofta.
Inte med dig, inte med Bill.
Är det inte vad de alltid säger?
Värmen fungerar väl inte utan motorn.
Dumt, va? Att de inte fixat så att man skulle kunna hålla sig varm i bilen.
Angående Eve.
Jag har uppfört mig ganska illa mot henne också.
- Men... - Försök inte hitta ursäkter.
Inte nu när jag har slappnat av.
I bästa fall, låt oss säga att jag varit överkänslig för...
För det faktum att hon är så ung, så feminin och så hjälplös.
Så många saker som jag vill vara för Bill.
Lustigt, en kvinnas karriär. De saker man tappar på vägen upp så det går snabbare.
Man glömmer att man behöver dem när man ska bli kvinna igen.
Det är något vi kvinnor har gemensamt, vare sig vi vill eller inte.
Att vara en kvinna.
Förr eller senare måste vi vara det.
Oavsett hur många karriärer vi har haft eller vill ha.
Och i slutänden spelar inget någon roll om du inte kan
titta upp före middagen eller
vända dig om i sängen och där är han.
Utan det är man ingen kvinna.
Man är något med ett kontor eller... en bok full av urklipp.
Men man är inte en kvinna.
Ridå ner. Slut.
Margo. Jag vill du ska veta hur ledsen jag är för detta.
- För vad? - Detta.
Jag kan inte säga hur ledsen jag är.
Tänk inte på det. En av ödets nycker.
När allt kommer omkring, du tömde inte själv bensintanken.
Eve var naturligtvis enastående.
Många föredrog helt naturligt att återkomma en annan dag för att se Margo.
Men de som stannade applåderade högt, hjärtligt och länge för Eve.
Så omtänksamt av henne att ringa och bjuda in mig den kvällen.
Och vilket Sammanträffande att flera representanter
från andra tidningar råkade närvara.
Alla inbjudna den kvällen
för att se en inhoppare, vilket man på teatern var ovetande om
tills de tvingades dra upp ridån klockan nio.
Ett Sammanträffande.
Du var bättre än bra.
Du gick hem. Lite saker här och där, men det gör inget.
Du kan vara stolt över dig själv.
Är du stolt över mig, Bill?
Jag medger jag var orolig. Jag hade mina tvivel.
- Du skulle inte ha tvivlat. - Häromdagen var det bara en scen.
Många klarar bara en scen.
Men du gjorde det. Arbete och tålamod och du blir en stjärna.
- Om det är vad du vill. - Är det vad du vill?
- Jag pratar om dig och vad du vill. - Det gör jag också.
- Vad har jag med det att göra? - Allt.
Mycket har jag kallats, men aldrig Svengali. Lycka till.
Spring inte iväg, Bill.
Från vad skulle jag springa?
Du vill alltid ha sanning på scenen. Men utanför scenen?
- Där med. - Erkänn då sanningen. Jag har det.
- Sedan den första kvällen här. - När jag babblade om teatern.
Du sa att vad jag än blev, skulle det vara tack vare dig.
- Du brer på för mycket. - Och för dig.
- Du är en otrolig flicka. - Tycker du?
- Jag älskar Margo. Vet du inte det? - Du vet många saker.
Jag är mänsklig, oavsett vad som sägs, och jag är nyfiken.
- Upptäck själv. - Bara en sak:
Jag vill uppnå det jag vill ha.
Jag vill inte bli jagad.
Gråt inte. Räkna det bara som en ofullständig framstöt.
Vem är det?
Kan jag komma in?
Naturligtvis, herr DeWitt.
Jag trodde här skulle vara fullt av folk som dyrkade dig.
- Tur att de inte kastade saker. - Framförandet förvånade mig inte.
Efter det häromdagen var det som ett infriat löfte.
Du är vänlig. Men det är fortfarande fröken Channings roll.
Jag är en kopia man läser när man inte har originalet.
- Du är mycket blygsam. - Nej. Jag vill inte lura mig själv.
En revolutionär tanke i teatern.
- Men jag kan komma med ett förslag... - Gör det gärna.
Jag tror du bör lätta lite på din ödmjukhet.
Det är lika illa att vara helt tyst som att skryta för mycket.
Jag har inget att skryta om.
Vi föds alla med ett visst mått av självbelåtenhet.
Om inte vi skryter, vem annars?
Hur som helst... ett ganska bra framförande av en inhoppare glöms snart.
Men det måste det inte.
Även om jag ville, som du säger, vara mindre ödmjuk, skryta lite,
hur skulle jag göra det? Jag är ingen alls.
- Jag är någon. - Det är du definitivt.
Lämna dörren lite öppen... så vi kan prata.
När du har bytt om kan vi, om du inte är upptagen, gå ut och äta.
Underbart. Eller ska jag låtsas jag är upptagen?
Låt oss undvika allt låtsande. Jag vill skriva om dig.
Jag fyller inte ens ett stycke.
Kanske mer. Det är mycket jag vill veta. Jag hörde lite av din berättelse.
Hemmet i Wisconsin, ditt tragiska äktenskap, din dyrkan av Margo.
Det började i San Francisco, eller hur?
Jag sa din dyrkan av Margo började i San Francisco, eller hur?
Just det.
En oas av civilisation i den kaliforniska öknen.
Säg mig, delar du min höga uppfattning av San Francisco?
Ja, det gör jag.
Och den minnesvärda kväll då du först såg Margo på scenen,
vilken teater var det i San Francisco? Var det Shubert?
Ja, Shuben.
Trevlig gammal teater, Shubert. Full av tradition.
Orörd av jordbävningen. Eller borde jag säga branden?
Vad hette din man nu igen?
- Eddie. - Eddie vad då?
Jag går in i duschen. Jag kommer inte att kunna höra dig.
Ok, det kan vänta.
Vart vill du gå? Detta ska bli en speciell kväll.
Du tar befälet.
Ja, det tror jag.
Några morgontidningar hade en notis om Eves föreställning.
Inte mycket, men bara lovord.
Jag förstod inte hur de fått veta.
Men Lloyd sa att Max troligen skickat ut berättelsen.
Men jag kände mig mycket skyldig och skamsen,
och ville inget hellre än glömma alltihop.
Margo och jag hade lunch på 21,
som bästa vänner... med hattar på.
- Har fröken Channing kommit? - Inte än.
Tack.
Eve! Jag hörde de mest underbara saker om din föreställning.
- En lättnad att jag tog mig igenom det. - Hon var underbar.
- Du har också hört. - Jag var där.
- Du var på pjäsen igår? - Ett sammanträffande.
- Vi har lunch med en talangscout. - De slösar inte mycket tid.
- Inget definitivt. Bara lunch. - De slösar bort sin tid idag.
Eve har inte tänkt åka till Hollywood.
Av din eleganta klädsel att döma bör du ha damsällskap.
- Margo. - Margo lunchar ute?
En ny Margo, men lika sen som den gamla.
Hon kan bli senare än du tror.
Varför inte läsa min spalt medan du väntar?
- Minuterna kommer att flyga. - Tack, Addison.
Vi måste gå till den bruna arbetsmyran.
- Hej då, Karen. - Hej då.
"Och därmed tar jag min hatt, som länge"
"suttit orubbligt fast, och lyfter den för fröken Harrington."
"Jag kan dansa på gatorna och ropa högt från hustaken."
Har de inte slutat säga så efter Woollcott. Hör nu på detta.
"Hon hade mycket att säga och denna spalt ska rapportera"
"om den beklagliga vanan på teatern att tillåta att"
"mogna Skådespelerskor spelar roller"
"som kräver en ungdom som de bara har ett svagt minne av."
- Jag kan inte tro det. - Det blir bättre.
"Om den begripliga motviljan hos de etablerade primadonnorna"
"att stödja yngre skådespelerskor,"
"och fröken Harringtons kamp för en möjlighet."
- Jag kan inte tro Eve sa så. - I denna karriärjakt
är alla skyldiga tills de bevisats oskyldiga.
En av skillnaderna mellan teater och civilisation.
Vad som slår mig är att alla tidningar såg just den föreställningen.
Lloyd sa det var ett pressmeddelande.
Den häxan måste ha skickat ut kurirer
som hämtade kritikerna från barer och museum eller var de nu finns.
Hon ska inte komma undan. Inte heller Addison DeWitt.
Om facket eller min advokat inte gör någonting åt det
ska jag själv köra ner det patetiska lilla lammet i DeWitts otäcka hals!
Jag kom så snart jag läst den smörjan. Jag sprang hela vägen.
Bill är här, sötnos.
Allt är ok nu.
Jag antar att jag nu är vad fransmännen kallar "de trop".
Kanske bara en liten smula.
Addison från början till slut. Det droppar av hans gift.
Han utnyttjar en unge, förvränger ord,
får henne att säga det han vill säga.
- Var fick du veta allt det? - Eve.
- Eve? - Hon kom för att se mig.
Hon gick alldeles innan du kom. Du missade henne.
- Så synd. - Hon ville förklara intervjun.
Ville be om ursäkt till någon och vågade inte gå till Margo.
- Undrar varför. - Hon började prata och kunde inte sluta.
Hon grät mycket.
Jag tittade på vår finansiella situation, om jag får säga så.
- Inget dåligt byte av ämne. - Och med dessa skatter,
och jag är dramatiker och inte oljemagnat, så jag tänkte...
Jag försöker följa dina tankar.
Istället för att vänta tills nästa säsong med Fotspåri taket,
som är ganska klar,
och om Margo kan övertalas att turnera med Gammal i trä,
då kunde vi börja med "Fotspår" med en gång.
- Jag börjar hänga med. - Om vi kan besätta den korrekt.
Kanske med en yngre skådespelerska? Någon mer lik den roll hon spelar?
- Du måste medge det vore en nyhet. - Du citerar Addison... eller Eve.
Eve nämnde pjäsen i förbigående.
Hon skulle inte våga be om en roll som Cora.
Eve skulle be Abbott ge henne Costellos roll.
Jag tänkte på det själv när hon pratade om pjäsen.
- Med gester, naturligtvis. - Att skriva något
och få det helt förverkligat. För en gång skull, inte en kompromiss.
Lloyd Richards, glöm tanken att ge den otäcka ormen rollen som Cora!
- Vänta nu lite... - Margo har inte varit en kompromiss.
Dramatiker överallt skulle ge skjortan för den kompromissen.
Vänta lite nu...
Eves illojalitet och otacksamhet måste vara smittsam.
AII denna hysteri på grund av en impulsiv nervös unge
och en professionell smutskastare som DeWitt.
- Hon bad om ursäkt. - På sina bara knän, utan tvekan.
Mycket rörande. Mycket Academy of Dramatic Arts.
Denna bittra cynism är något du fått sen du lämnade Radcliffe.
Denna cynism fick jag den dag jag
märkte jag var annorlunda än småpojkarna.
Hallå.
Hej, Margo.
Nej, inte alls.
Karen och jag småpratade bara.
Jag är säker på att vi kan och att vi gärna kommer.
Just det. Omkring 23.45.
Vi ses då.
Margo och Bill vill vi ska möta dem på Cub Room ikväll efter teatern.
Margo Channing på Cub Room.
Jag skulle inte bli mer häpen om hon sa Grants grav.
- Jag är glad Bill är tillbaka. - De skulle dö utan varandra.
Jag lovade inte Eve något. Jag sa hon skulle passa rollen
men det fanns praktiska hinder.
- Som till exempel? - Du, är ett.
Jag sa du hade tänkt dig Margo i rollen och du måste godkänna det.
Det är bra. Toppen.
Hänvisa bara alla Eves framtida önskningar till mig.
Skådespelarkonsten är inte något jag har speciellt hög aktning för.
- Instämmer. - Men du kan citera mig så här:
"Ikväll gav fröken Margo Channing en föreställning i din tunna pjäs,"
vars like jag aldrig skådat och sällan räknar med att få skåda igen."
- Han överdriver inte. Jag var bra. - Du var perfekt.
Ingen dålig kväll. Jag hör din inhoppare, en fröken Harrington, har sagt upp sig.
- Så tråkigt. - Jag är helt nedbruten.
Man kan inte bara lyfta ett champagneglas.
Någon måste utbringa en vitsig skål.
Jag ska föreslå en skål,
utan vits, med hela mitt hjärta.
För Margo.
- För min blivande brud. - Halleluja.
- Margo. - Drick.
- När? När ska ni göra det? - Imorgon i stadshuset, klockan tio.
- Och du kommer att vara i tid. - Ja.
Det är för boxare och reportrar. Jag ser en katedral, rader av blommor...
Det är bara för licensen. Sen tre dagars väntan på blodprover.
Jag gifter mig med dig även om du saknar blod.
- Vad ska du ha på dig? - Något enkelt,
en pälskappa över ett nattlinne.
Saken är denna. I en katedral, en arena eller en spelhall,
vi vill ha er med oss, som våra närmaste och käraste vänner.
Vilket vi är. Vilket vi alltid kommer att vara.
Det är få stunder i livet lika bra som denna. Vi får inte glömma det.
För alla och envar - aldrig har vi varit närmare varandra.
Må vi aldrig vara mer isär.
- Fru Richards? - Ja.
- Till er. - Tack.
Mycket indiskret. Ett meddelande helt öppet sådär.
Nästa gång, be din älskare knacka i glaset.
Lloyd, du kan vara överseende.
Världen är full av kärlek ikväll. Ingen kvinna är säker.
Detta slår alla rekord för löpning, hoppning eller stående fräckhet.
"Förlåt att jag avbryter en så glad sammankomst,"
"men jag måste få tala med dig."
"Snälla", det är understruket,
"möt mig på damtoaletten. Eve."
Hon är nu tydligen inhoppare där.
Ge mig flaskan. Jag kanske hittar henne.
Ser man på. Där är Rasputin.
- Mer champagne, fröken Channing? - Det är vad jag sa.
- Kanske hon vill be om ursäkt. - Jag struntar i vad hon vill säga.
Men vad kan hon säga? Det fascinerar mig.
- Gå dit, ta reda på det. - Under alla år av vänskap,
har jag aldrig låtit dig gå på damtoaletten ensam.
Nu måste jag. Jag vill gärna veta
vad som pågår i den febriga lilla hjärna som väntar där.
Nåväl... jag går-
Karen!
Så trevligt.
Effektivt, men varför låta mig bli lidande?
Jag undrade om du skulle komma.
Sitt kvar. Jag är inte drottningmodern.
Jag väntar mig inte vänlighet.
Jag tänker inte vara vänlig.
Kan vi inte sitta ner? Jag har mycket att säga och inget är lätt.
- Kan inte vara mycket. - Men det är det.
- Jag kommer inte att tro ett ord. - Varför skulle du det?
Sitt, snälla du.
Jag har alltid ansett mig vara en mycket begåvad flicka.
Smart, huvudet på skaft, sådana saker.
Aldrig fel ord vid fel tillfälle.
Men så hade jag aldrig mött Addison.
En gång fick jag en tand utdragen.
De gav mig bedövning. Jag minns inte namnet.
Det hade en underlig verkan.
Jag sa saker som jag inte ens tänkte.
Som om sinnet var utanför kroppen bortom min kontroll.
- Och så var det med Addison? - På sätt och vis.
Man försöker säga vad man tänker, men på något sätt ändras orden.
De blir hans ord.
Helt plötsligt säger jag inte vad jag vill utan vad han vill.
Tror du jag ska tro på det? Att Addison hittade på allt?
Jag tror inte du ska tro något,
utom att ansvaret är mitt... och skammen.
Låt oss inte överdramatisera.
Du har verkligen en låg uppfattning om mig, va?
Du ska få lite trevliga nyheter.
Jag har blivit ordentligt utskälld över hela stan.
Det borde glädja fröken Channing.
Att veta hur lojala hennes vänner är,
så mycket mer lojala än hon kunde vänta sig att jag var.
- Eve, gråt inte. - Jag gråter inte.
Berätta, hur gick er lunch med mannen från Hollywood?
Några svävande löften om ett prov. Om en passande roll skulle finnas.
- Men allt beröm för din insats... - En inhoppares insats.
Jag tror du gör det värre än det är, verkligen.
Underskatta honom inte. Du har en stark vän i Addison.
Han är ingen vän. Ni var mina vänner.
- Han kan hjälpa dig. - Önskar jag aldrig mött honom.
Jag önskar han var död.
Jag vill ha mina vänner tillbaka.
Eve... jag tror inte du ville göra andra olyckliga.
Men det gjorde du. Kanske mer dig själv än någon annan.
- Jag kommer aldrig över det. - Jo, det gör du.
Ni teaterpersoner gör alltid det. Inget är för alltid i teatern.
Vad det än är, det är här, det blossar upp, brinner klart,
och det är borta.
- Jag önskar jag kunde tro det. - Med tiden.
Bry dig inte om vad folk tänker.
Du är mycket ung och mycket begåvad.
Och, tro det eller ej, om det finns något jag kan göra...
Det gör det.
- Jag tror jag vet. - Något mycket viktigt du kan göra.
Du vill spela Cora. Du vill jag ska be Lloyd ge dig rollen.
Om du ber honom ger han mig den. Han sa det.
Efter allt du sagt. Vet du inte att rollen skrevs för Margo?
Kanske för 15 år sen. Det är min roll nu.
- Du pratar precis som Addison sa. - Cora är min roll. Du måste be Lloyd.
- Inget kan få mig till det. - Addison vill jag ska ha rollen.
- Över min döda kropp. - Det ska inte behövas.
Addison vet hur Margo råkade missa föreställningen,
hur jag råkade veta hon skulle missa den så jag kunde ringa alla tidningarna.
En fin godbit. Addison kunde göra stor sak av den.
Tänk hur giftig han kunde bli och ändå hålla sig till sanningen.
Det var svårt att övertala honom.
Bäst att du sätter dig. Du ser ostadig ut.
Om jag spelar Cora kommer Addison inte att nämna något alls.
Ett enkelt utbyte av tjänster.
Jag är så glad att jag äntligen kan göra något för dig.
Din vänskap med Margo,
er djupa, nära vänskap.
Vad skulle hända med den om hon visste vad du gjorde mot henne till min fördel?
Du och Lloyd, hur länge, även i teatern,
innan folk glömde det som hänt och litade på er igen?
Nej.
Det skulle vara så mycket lättare för alla om jag spelar Cora.
Så mycket bättre teater, också.
En roll i en pjäs.
Du skulle göra allt det för en roll i en pjäs?
Jag skulle göra mer för en så bra roll.
Hungng?
Inte så förvånande efter att ha svalt all förödmjukelse.
Inte alls. Karen och jag hade ett trevligt samtal.
Förtroligt? Kvinnor emellan?
Med en kommentar i förbigående om rollen som Cora som du vill ha?
Helt öppet. Jag sa jag frågat Lloyd och att han var intresserad.
Hon sa, naturligtvis, att Margo förväntar sig att få rollen?
Hon sa underligt nog inte ett ord om Margo.
Bara att hon gärna gör vad hon kan för att jag ska få rollen.
Bara utan vidare?
Bara utan vidare.
Vet du vad, ibland tror jag att du undanhåller saker från mig.
- Det var inte roligt. - Det var inte meningen.
Jag förlitar mig på dig mer än någon annan jag nånsin känt.
Att säga något sådant nu, utan anledning,
när jag behöver dig mer än nånsin.
Jag hoppas du menar vad du säger.
Jag ska se till att du håller ord.
Vi har mycket gemensamt, verkar det.
- Ok, vad hände? - Inte mycket. Hon bad om ursäkt.
- Med tårar? - Med tårar.
Men inte med en gång. Först hålla dem tillbaka, hakan upp.
- Just det. - Tjusigt. Mycket teknik.
Hela tiden har hon inte gjort annat än att be om ursäkt? Vad sa du?
Inte mycket.
Brudgum, kan jag få en bröllopspresent?
- Vad vill du ha? Texas? - Jag vill att alla håller käft om Eve.
Håll käft om Eve. Det är allt jag vill.
Ge Karen lite mer vin.
Aldrig har jag varit så glad.
Är det inte ett underbart rum? Cub Room.
Vilket underbart namn. Där eliten träffas.
Aldrig har jag sett så mycket elit, alla med ögonen på mig,
och väntar på att jag ska slå henne i skallen med en flaska.
Inte ikväll. Jag är förlåtande ikväll. Även Eve. Jag förlåter Eve.
Där går de.
Där går Eve.
Eve Ondska, lilla fröken Ondska.
"Den ondska människor gör..." Hur säger man?
Något om det goda de lämnar efter sig. Jag spelade det en gång.
Du har fått det om bakfoten.
Varför förlåter jag Eve? Hon lämnade gott efter sig.
Oss fyra här tillsammans - det är Eves fel. Jag förlåter henne.
Och Bill, speciellt Bill. Hon gjorde det också.
Hon kanske menar väl trots allt.
- Hon är en lus. - Försök inte läsa Marges tankar.
- Brudgum? - Ja, kära du.
- Vet du vad jag ska bli? - En cowboy?
- En gift dam. - Med ett papper som bevis.
Jag kommer att titta upp klockan sex och där är han.
- Kommer du ihåg, Karen? - Jag kommer ihåg.
- Du ska vara där, eller hur? - Ofta nog för att behålla rättigheten.
Inget mer låtsas, utanför scenen eller på.
Kommer du ihåg, Lloyd? Jag menar det.
Kan du lova att inte bli arg på mig?
- Beror på. - Nej, jag menar ordentligt arg.
Det tror jag inte jag kan bli.
Ok, jag vill inte spela Cora.
- Va? - Du är alltid så mån om hans pjäser.
Det är inte det. Det är en bra roll och en fin pjäs. Men inte för mig.
Inte för en stadig, hederlig, ren, ordentlig, gift dam.
- Vad har giftermål med det att göra? - Att jag till slut har ett liv att leva.
Jag måste inte spela ungdomliga roller
bara för att jag inte har något att göra på kvällarna.
Lloyd, jag ska gottgöra det, tro mig.
Jag ska turnera ett år med denna, något. Men du förstår, eller hur?
- Vad är så roligt? - Inget
- Inget? - Allt. Allt är så roligt.
Lloyd frågade faktiskt aldrig
om det var ok med mig att Eve spelade Cora.
Bill vägrade, lustigt nog, först att regissera pjäsen... med Eve i den.
Lloyd och Max övertalade honom till slut.
Margo kom aldrig till repetitionerna. För mycket att göra hemma sa hon.
Jag har aldrig sett Bill och Lloyd bråka så allvarligt och så ofta,
och alltid över något som rörde Eve,
eller en rörelse eller hur hon läste en replik.
Jag har aldrig sett Lloyd lägga sig så mycket i Bills arbete,
när det gäller Eve, alltså.
På något sätt höll Eve dem igång.
Bill fann sig i det. Lloyd verkade nöjd.
Jag tänkte det vore bäst om jag inte kom till repetitionerna mer.
Det verkade som jag känt att det skulle hända. Och här var det.
Jag kände mig hjälplös. Som man gör när man saknar talang att erbjuda,
utom att älska sin man.
Hur kunde jag konkurrera? Allt Lloyd älskade hos mig,
hade han vant sig vid.
Hallå?
Vem ringer herr Richards?
Mitt namn betyder inget. Jag bor mittemot Eve Harrington.
Hon mår inte bra. Hon gråter hela tiden och är hysterisk.
Hon vill inte ringa läkare och...
Vem är det? Vad gäller det?
- Bad fröken Harrington dig att ringa? - Nej. Eve sa inget om att ringa.
Jag såg herr Richards med henne ibland. Jag tänkte de är goda vänner...
Detta är Richards. Var är Eve? Låt mig prata med henne.
Hallå, herr Richards. Hon är uppe på sitt rum.
Jag vill verkligen inte störa, men som Eve har känt sig
blir jag så orolig, och hon ska åka till New Haven imorgon.
Säg till henne att inte oroa sig. Jag kommer dit.
FOTSPÅR I TAKET
För teatervärlden är New Haven, Connecticut,
en kort trottoarsträcka mellan Shubert Theatre och Taft Hotel,
omgivet av vad som ser ut som en liten stad.
Det är här som man håller det som kallas utanför stan-premiärer,
vilket är premiärer för New York-bor som vill lämna stan.
Vilken dag. Vilken himmelsk dag.
- D-dagen. - Precis så.
Imorgon kommer du att ha erövrat dina brohuvuden mot odödligheten.
Sluta repetera din spalt.
Är det inte underligt, Addison?
Jag trodde jag skulle vara panikslagen, vilja gömma mig eller så.
Istället kan jag knappt vänta på att kvällen ska komma och gå.
Är du så säker på morgondagen?
- Är inte du? - Uppriktigt sagt, ja.
Det ska bli en minnesvärd kväll.
Den kommer att ge mig allt jag önskat.
Slutet på en väg, början på en ny.
- Täckt med diamanter och guld? - Du känner mig bättre än så.
Täckt av vad, då?
Stjärnor.
Vad är klockan?
Nästan fyra.
Gott om tid för en lång tupplur.
Vi repeterade till mycket sent igår.
Du kan sova nu, eller hur?
- Varför inte? - Kännetecknet på en verklig mördare.
Sova gott, sova lätt och vakna stridsberedd.
Varför kallade du mig en mördare?
Sa jag mördare? Mästare. Jag blandade ihop boxningstermerna.
Addison, du kan väl komma in en stund?
Jag har något att säga dig.
Sviter är för representationskonton. Du är extravagant.
Max betalar. Han och Lloyd grälade, men Lloyd insisterade.
- Vill du ha en drink? - Som Max motvilligt bjuder på?
Lloyd. Jag dricker aldrig.
Han vill ta ett par glas efteråt, så han beställde.
Lite soda bara. Lloyd måste vänta sig ett rekord här.
Det är för ikväll. Du är inbjuden.
Vi bjuder upp alla efter föreställningen.
Ilvin?
Lloyd och jag.
Underligt att Karen inte är här för premiären.
- Addison... - Hon var alltid så fäst vid Lloyd.
- Bara döden skulle hålla henne... - Addison...
Jag sa det skulle bli en minnesvärd kväll som skulle ge mig allt jag nånsin önskat.
Något om en väg som slutar och en ny som börjar, belagd med stjärnor.
Jag menade inte bara teatern.
Vad mer?
Lloyd Richards.
Han ska lämna Karen. Vi ska gifta oss.
Så det är det det gäller. Lloyd.
Fortfarande teatern, trots allt.
Det är det inte alls.
Lloyd älskar mig. Jag älskar honom.
Jag vet inget om Lloyds alla kärlekar. Men jag känner dig.
Jag älskar Lloyd.
En kommersiellt framgångsrik dramatiker.
- Du har ingen rätt att säga så. - Och, artistiskt, mycket lovande.
Eve, kära du, detta är Addison.
Addison, vore det inte perfekt?
Lloyd och jag. Ingen kan säga hur långt vi kan gå.
Han ska skriva stora pjäser för mig. Jag gör dem stora.
Du är den enda som vet, utom Lloyd och jag.
- Och Karen. - Hon vet inte.
- Hon vet nog för att inte vara här. - Men inte allt.
- Inte att Lloyd och jag ska gifta oss. - Jag förstår.
Och när ingicks denna oheliga allians?
Vi beslutade oss igår natt, innan vi kom hit.
Jag antar att det var mycket romantiskt.
Ljusen dämpade och zigenare som spelade fiol utanför scenen.
Det var inte romantiskt,
men Lloyd var det.
Han väckte mig tre på morgonen, bultande på min dörr.
Han kunde inte sova sa han. Han skulle lämna Karen.
Kunde inte fortsätta med pjäsen innan jag lovade gifta mig med honom.
Vi satt och pratade tills det ljusnade.
Han gick aldrig hem.
- Satt och pratade tills det ljusnade? - Vi satt och pratade, Addison.
Jag vill ha ett bestående kontrakt.
Det har aldrig funnits och kommer aldrig att finnas någon som du.
Säg något. Något.
Gratulerar. Skål. Bra jobbat, Eve.
- Vad tar du mig för? - Jag tar dig inte för något.
Är det möjligt att du blandat ihop mig
med de efterblivna barnen som du har lekt med?
Känner du samma förakt för mig som för dem?
Du menar något, men jag vet inte vad.
Titta noga, Eve. Det är på tiden.
Jag är Addison DeWitt. Jag är inte lättlurad, allra minst av dig.
- Jag har aldrig trott det. - Jo, det har du och det gör du.
Jag vet inte vad du menar. Men jag ska ta min tupplur.
- Vi måste prata, mördare till mördare. - Mästare till mästare.
Mot mig är du ingen mästare. Du är på väg upp.
Säg vad du ska, klart och tydligt och låt mig få min tupplur.
För all del. Även om det är onödigt, eftersom du vet vad jag ska säga.
Lloyd kanske lämnar Karen, men han gör det inte för dig.
- Vad menar du med det? - Mer klart och tydligt?
Jag kom inte hit för att se pjäsen, höra dina drömmar,
eller slita murgröna från väggarna på Yale.
Jag kom för att säga dig att du inte ska gifta dig med Lloyd,
eftersom jag inte tillåter det.
- Vad har du med det att göra? - Allt.
För att efter ikväll kommer du att tillhöra mig.
Tillhöra? Dig?
Jag kan inte tro mina öron.
En gammal klyscha.
"Tillhöra" dig?
Det låter medeltida. Något ur en gammal melodram.
Samma gäller världshistorien de senaste 20 åren.
Jag vill inte säga det rakt på sak.
Jag hoppades du skulle ha tagit det för givet att vi...
"Tagit det för givet"?
"Att vi..."?
Kom nu ihåg att aldrig skratta åt mig.
Åt någon annan, men aldrig åt mig.
- Försvinn härifrån. - Du är för kort för den gesten.
Dessutom är den gammalmodig.
Om du inte vill gå måste jag få dig utkastad.
Lyft inte på luren. Rör den inte ens.
Något fick dig att lyda, eller hur?
Den instinkten är värd miljoner. Vårda den ömt.
När den slår larm, förbered för strid.
För det första, du heter inte Eve Harrington. Gertrude Slescynski.
- Än sen? - Sant, dina föräldrar är fattiga.
De skulle vilja veta hur du har det. De har inte hört från dig på tre år.
Än sen?
En fråga om tycke och smak, medges.
Det stämmer att du arbetade på bryggeri. Men det var inte så tråkigt som du sa.
Det blev allt mindre tråkigt, tills din chefs fru anlitade detektiver.
- Hon bevisade inget! - Men pengarna du fick för att försvinna
tog dig raka vägen till New York, eller hur?
- De 500 dollarna tog dig till New York. - Hon ljuger. Hon ljuger!
Svara på frågan. Fick du inte betalt för att försvinna?
Det fanns ingen Eddie, ingen pilot. Du var aldrig gift.
Inte bara en lögn, utan ett hån av döda hjältar och de som älskade dem.
San Francisco har ingen Shubert Theatre. Du har aldrig varit där.
Det var en dum lögn, enkel att avslöja, du vet bättre.
Jag behövde träffa Margo. Jag måste säga något. Få henne att gilla mig!
Hon gillade dig. Hon litade på dig.
- Du tackade med att hoppa på Bill. - Inte alls!
Jag var där. Jag såg dig och hörde er genom dörren.
Du använde mig för att utpressa Karen för rollen som Cora.
- Du ljög för mig om det. - Nej!
Jag åt lunch med Karen för tre timmar sen.
Som alltid när kvinnor ska undersöka något så sa hon mer än hon fick veta.
Vill du nu ändra din berättelse om Lloyd som bankar på din dörr?
Snälla, snälla.
Att jag vill ha dig alls slår mig helt plötsligt som något osannolikt.
Men det är i sig troligen anledningen.
Du är en osannolik person, Eve och det är jag med. Vi har det gemensamt.
Också ett förakt för mänskligheten, en oförmåga att älska.
Omättlig ambition... och talang.
Vi förtjänar varandra. Lyssnar du på mig?
- Säg det då. - Ja, Addison.
Och du inser och håller med att du helt tillhör mig?
Ja, Addison.
Ta då din tupplur och lycka till ikväll.
Jag ska inte spela ikväll.
Jag kan inte. Omöjligt. Jag kan inte fortsätta.
"Kan inte fortsätta"? Du kommer att ge ditt livs föreställning.
Och hon gav sitt livs föreställning.
Och det var en minnesvärd kväll.
Ärade medlemmar av Sarah Siddons-sällskapet,
distingerade gäster, mina damer och herrar.
Vad kan jag Säga?
Allt välbetänkt och vitsigt har redan sagts
av personer som är mer mogna och har större talang än jag.
Att jag skulle tacka er som jämlikar vore förmätet.
Jag är en lärling inom teatern,
och har mycket att lära mig från er alla.
Låt mig bara säga att jag är stolt och glad,
och att jag anser att denna stora ära,
inte så mycket är ett pris för vad jag uppnått,
utan som en standard för vad som ligger framför mig.
Och jag anser det bara till viss del vara mitt pris.
Den större delen tillhör mina vänner på teatern,
och teatern själv
som har gett mig allt jag har.
Med gott samvete, måste jag ära den som äras bör.
För Max Fabian. Kära Max.
Kära sentimentala, generösa, modiga Max Fabian,
som tog en chans med en okänd, oprövad amatör.
Till min första vän inom teatern,
vars vänlighet och elegans jag aldrig ska glömma,
Karen. Fru Lloyd Richards.
Det var Karen som tog mig till den som jag alltid dyrkat,
den som blev min välgörare och mästare.
En stor skådespelerska och en stor kvinna,
Margo Channing.
Till min regissör,
som alltid krävde lite mer än min talang kunde ge,
men som lärde mig tålmodigt och väl,
Bill Sampson.
Och en utan vars stora pjäs och tro på mig
jag aldrig skulle ha stått här ikväll.
Hur kan jag återgälda Lloyd Richards?
Hur kan jag återgälda alla andra,
så många att jag omöjligt kan nämna dem alla,
vars hjälp, vägledning och råd
har möjliggjort denna den lyckligaste kvällen i mitt liv.
Även om jag åker till Hollywood nästa vecka för en film,
ska ni inte tro att jag lämnar er.
Hur kunde jag det?
Mitt hjärta finns här i teatern,
och 500 mil är för långt borta från ens hjärta.
Jag kommer tillbaka... och det snart.
Det vill säga, om ni vill ha mig tillbaka.
God kväll till er alla och till alla, en god kväll.
För tjänster utöver... vad än plikten är, älskling.
Kom igen, jag är värden. Jag måste hem innan gästerna börjar stjäla drickat.
- Gratulerar, Eve. - Tack, Karen.
- Gratulerar, fröken Harrington. - Tack så mycket.
Trevligt tal. Men jag skulle inte oroa mig för mycket för ditt hjärta.
Du kan alltid sätta det priset där ditt hjärta borde vara.
Finns det någon drink över?
- Du kan få en hos Max. - Jag tror inte jag går dit.
- Varför inte? - Eftersom jag inte vill.
- Jag är så glad för dig, Eve. - Tack så mycket.
Max har gjort sig mycket besvär. Det är ett utsökt party och till din ära.
Nej det är det inte. Det är för detta pris.
- Det är samma sak, eller hur? - Just det.
Här, ta det till partyt istället för mig.
Du är mycket barnslig.
- Jag är trött. Jag vill gå hem. - För all del. Jag släpper av dig.
Jag går till partyt ensam. Jag tänker inte missa det.
- Vem är du? - Fröken Harrington.
- Vad gör du här? - Jag... jag tror jag somnade.
Snälla, ring inte polisen. Jag har inte stulit något.
- Hur kom du in hit? - Jag stod utanför tills städerskan kom.
Hon skulle hämta något och dörren var öppen.
Jag smög in och gömde mig. När hon var klar såg jag mig omkring.
Jag var rädd någon skulle se att ljuset var tänt så jag släckte.
- Sen måste jag ha somnat. - Du såg dig bara omkring?
- Det är allt. - Varför?
- Du kommer nog inte att tro mig. - Troligen inte.
- För min rapport. - Vilken rapport? Till vem?
Om hur du lever, vilka kläder du har,
vilken typ av parfym och böcker, sådana saker.
Du vet den Eve Harrington Club de har i de flesta flickskolor?
- Jag har hört talas om dem. - Vår var en av de första - Erasmus Hall.
- Jag är ordförande. - Erasmus Hall. Det är i Brooklyn, va?
Många stjärnor kom därifrån. Barbara Stanwyck och Susan Hayward.
Men, de är bara filmstjärnor.
Du ska till Hollywood, eller hur?
Av din packning att döma har du tänkt stanna länge.
Jag kanske gör det.
Den utspillda drinken kommer att förstöra mattan.
Städerskan fixar det på morgonen.
- Jag kan ordna det. - Glöm det.
- Hur kom du hit från Brooklyn? - Tunnelbanan.
Hur lång tid tar det?
Med alla byten, lite över en timme.
Det är efter ett nu. Du kan inte hinna hem innan morgonen.
Jag vill egentligen inte hem.
Det är dörren.
Vila dig bara. Jag tar det.
Hej. Vem är du?
Fröken Harrington vilar, herr DeWitt. Hon bad mig se vem det var.
Vi ska inte störa hennes vila.
Det verkar som hon glömde sitt pris i taxin. Kan du ge det till henne?
Och, hur visste du mitt namn?
Det är ett känt namn, herr DeWitt.
- Och vad heter du? - Phoebe.
- Phoebe? - Jag kallar mig Phoebe.
Och varför inte?
Säg mig, Phoebe, vill du någon dag få ett eget pris som detta?
- Mer än något annat i världen. - Fråga då fröken Harrington hur man gör.
Fröken Harrington vet allt om det.
Vem var det?
Bara en taxichaufför.
Du lämnade ditt pris i taxin och han tog hit det.
Sätt det på en av koffertarna. Jag ska packa ner det.
Visst, fröken Harrington.
SLUT
Översättning: Ulf Samuelsson
SWEDISH